Психологічні механізми вираження абсурдного смислу в творах В. Шекспіра - Михальчук, Наталія; Коваль, Ірина (Збірник наукових праць "Проблеми сучасної психології", 2019)
У статті проаналізовано сутність терміна «абсурд», парадигму commedia dell’arte з психологічної точки зору. Окреслено роль абсурду в творах В. Шекспіра. Зазначено, що термін «абсурд» походить від лат. аbsurdus – нісенітниця, безглуздя. Абсурд, з одного боку, пов’язаний зі «скептицизмом» Сократа (знаю те, що нічого не знаю), а з іншого – із сократівською іронією (не виокремлювати нічого завершеного, закін- ченого, назавжди даного і незмінного). Зазначено, що вже в антично- му мистецтві прийоми абсурду використовувалися для досягнення ро- зуміння невідомих речей і дій. Зокрема, в античній виставі-пантомімі клоун з’являється як moros або stupidus; його абсурдна поведінка постає немовби результат його неспроможності зрозуміти найпростіші ло- гічні зв’язки. Наголошено, що завдяки абсурду В. Шекспір відкриває в ренесансно- му дуалізмі нові грані, нові глибини і, разом з тим, – трагізм. Зазначено, що офіційний статус людини В. Шекспір вважав несправжнім, тимчасо- вим; негативні персонажі в його драмах – це люди, які прагнуть до заво- ювання чи зміцнення свого офіційного статусу. Така життєва мета – несправжня, облудна і призводить, зрештою, до життєвої поразки. Заради досягнення своєї облудної мети такі люди нерідко тамують у собі природні почуття чи жертвують природними зв’язками, тобто вбивають свою природну сутність. З огляду на абсурдистські фрейми, експліковані у творах В. Шекспі- ра, виокремлено психологічні механізми вираження абсурдного смислу письменником. Це такі механізми, як: експлікація абсурдистських фрей- мів, існуючих у свідомості особистості; зображення абсурдних за зміс- том випадкових деталей, архетипів, метафоричних контекстів; екс- плікація абсурдно прихованого характеру причинно-наслідкових зв’язків, які постають очевидними внаслідок вживання автором твору певних лексичних одиниць, лексико-стилістичних засобів тощо; презентація автором твору абсурдної зав’язки; презентація автором твору розв’язки твору з абсурдно зміщеним центром. У статті наголошено, що слід звернути увагу, передусім, на те, що розуміння абсурду виникає внаслідок неочікуваного читачем пере- творення напруженого контексту твору в цілком очевидні смислові фрейми. За таких умов дотепний абсурд уміщуватиме те, що спочат- ку сприймається читачем твору за істину, що вводить його в оману, а потім перетворюється на стійкі абсурдистські фрейми, які закріплю- ються, фіксуються у свідомості особистості. Такі фрейми, в свою чергу, можуть розумітися читачем як такі, що вміщуватимуть нісенітницю, безглуздість, можуть призводити до створення стійких кліше (побу- дованих за принципом «гри ідей»), які згодом стають структурними компонентами свідомості людини.